Jeg satt sammen med en mann jeg var sammen med.
SKUESPILLER
Han var 24 eller 25 år.
Vi så på The Normal Heart.
Ryan Murphy hadde et tema
der han kuttet rett til menn som bar sin elskede,
løp med sin elskende gjennom gatene.
Alle er tidsinnstilte bomber
som venter på det som vil utløse oss.
Hvis denne artikkelen ikke skremmer vettet av deg,
har homofile menn ingen fremtid på jorden.
Vår fortsatte eksistens avhenger av hvor sinte vi blir.
Denne unge mannen snudde seg til meg
og sa: "Er ikke det litt overdrevet?"
Dere vet ikke.
Det var sånn det så ut.
Svinne hen... til du er borte.
Noen ganger et år, noen ganger en uke.
Folk falt døde om på gaten.
Herregud!
Kom deg vekk fra gaten!
Elskling!
Herregud!
Hjelp!
Vi glemmer. Vi holder ikke oppmerksomheten lenge.
Vi levde gjennom en pest, en ekte en.
En ekte pest.
Som byllepesten vi snakket om
da vi gikk på skolen, i historietimene.
Det kommer til å stå sånn i historiebøkene.
Du kan ikke viske oss ut.
Det vil aldri skje igjen.
I 1981 dukket en mystisk sykdom opp i USA.
Skjult på side 20 i New York Times...
SJELDEN KREFT HOS 41 HOMOFILE
...beskrev en artikkel en sjelden kreft hos homofile menn.
Det tok flere måneder før fjernsynets store nyhetsprogrammer
tok opp storyen.
Den første dekningen av AIDS var skremmende.
Jeg husker at jeg så nyhetene og hørte dem
snakke om homofil kreft...
SKUESPILLER
...og at den rammet homofile menn i storbyer.
Forskere ved Centers for Disease Control i Atlanta
publiserte i dag en studie
som viser at enkelte mannlige homofiles livsstil
har utløst en epidemi av en sjelden kreftform.
Noe jeg har gjort i jobben i det siste,
er å gå tilbake og se på noen av nyhetssakene
som dekket AIDS-epidemien tidlig.
Nyhetsinstanser måtte ta en avgjørelse
om hvor mye av dette de ville vise.
Bildene vi har funnet, er brutale og hjerteskjærende.
Men hvis USA skal få grep om denne morderen, må de vises.
Uansett hvor mange homofile menn som døde av AIDS,
selv når tallene nådde hundrevis, og så tusenvis,
ble det fortsatt sett på som et upersonlig tap.
All medieoppmerksomheten og medfølelsen med AIDS-ofrene
plager meg.
La oss kalle en spade for en spade.
AIDS er en kjønnssykdom,
og majoriteten av ofre er umoralske, mener jeg.
Vi har ingen kur for AIDS, men vi vet hvordan vi unngår det.
Det er ingen tvil om at homofobi vokste enormt...
TV-VERT
...fordi folk var redde.
Det var så mye hysteri om AIDS.
Folk tenkte: "Dette er noe som bare skjer med homofile,
og hva så om det dreper homofile?"
Så de brydde seg ikke.
Lite visste de at det ikke bare var de homofiles sykdom,
de visste heller ikke hvordan den ville ramme både USA og resten av verden.
HOMOFIL KREFT
Den første tv-filmen om AIDS...
AKTIVIST
...kom i 1985, An Early Frost.
Jeg husker at jeg så An Early Frost med moren min, i taushet,
og tenkte: "Hun kommer til å tro at det vil skje med meg."
Jeg husker bare hvor vakker han var.
Aidan Quinn var en skjønn mann
med blå øyne som så rett gjennom deg.
Du har sikkert hørt om ervervet immunsviktsyndrom.
AIDS
Sier du at jeg har AIDS?
Jeg husker at jeg fikk manus da jeg var 25,
og jeg ble grepet av det emosjonelle preget
og omfanget av det.
Dette var en tid...
SKUESPILLER
...før Rock Hudson kom ut
og var på forsiden av The New York Times.
Og det skjedde mens vi filmet.
Kunnskapen om AIDS var veldig knapp og minimal.
Jeg lurer på hvor mange som vil ta meg i hånden
når de får vite hva jeg har.
Vi skrev filmen for landsbygdfolk.
FORFATTERE
For folk som ikke visste noe om AIDS eller homofile,
for det var viktig at folk skjønte hva som skjedde.
Så dette er om at han kommer hjem
og forteller familien at han har AIDS, han er syk.
Men researchen vår viste
at med de fleste som gjorde dette, visste ikke familien at de var homofile.
Og derfor tok vi med den doble ulykken.
"Jeg er homofil, og jeg har AIDS."
Jeg har AIDS.
Det er umulig. Hvem har sagt noe sånt?
Legene sa det. De tok tester.
Nei, AIDS er en sykdom som...
Jeg er homofil, mamma.
Pappa.
Nei!
Scenen er fra 31 år tilbake, men den kommer tilbake,
bare å tenke på det, å kjempe for respekten karakteren fortjente.
Jeg vet at det er vanskelig for deg.
Og jeg skulle ha fortalt om meg selv før.
Men jeg ber ikke om unnskyldning for hva jeg er,
for det har tatt meg for lang tid å akseptere det.
An Early Frost ble kritikerrost.
NBC FÅR FLEST EMMYER
Den vant fire Emmyer.
og slo Monday Night Football i seertall,
med en tredjedel av USAs tv-seere den kvelden den ble sendt.
Det mest interessante faktum
er at filmen ikke hadde en eneste reklame.
- Ingen ville reklamere i filmen vår. - Det var én reklame.
Det var bare én, og den var for Bibelen.
Jeg liker en bibel jeg kan forstå,
og for meg er Boken den beste.
For en tradisjonell jul, kjøp Boken.
Jeg var veldig forkjølet da jeg så den.
Og jeg hostet i vei under sendingen,
og kjæresten min dyttet i meg og sa: "Du høres ut som ham."
Og han pekte på Aidan Quinn, som led av PCP-lungebetennelse.
Går det bra?
Å se en skuespiller portrettere AIDS på skjermen,
var det som fikk meg til å gå til legen med hosten jeg hadde.
Og det var sånn jeg fant det ut.
Jeg måtte gjøre det samme to uker senere med familien min.
Jeg måtte fortelle dem at jeg var HIV-positiv,
og var blitt diagnostisert med AIDS-relaterte symptomer.
Og forresten, jeg er homofil.
Og siden det har jeg kalt det "An Early Frost dobbel ulykke".
Man vil ikke tenke på det.
Man vet bare at ens beste venn er død.
AKTIVIST
En person man har hatt en affære med,
ligger på sykehus med PCP,
som har dødelighet på 80 %.
Vi må få ut informasjonen.
Det er veldig vanskelig, for det er ikke noe homofilt nettverk.
Jeg hadde hørt om Larry Kramer.
Jeg skulle ha hørt om ham i '81 eller '82,
da han brølte på den tiden.
Men pressen ga ham ingen oppmerksomhet.
Men på vei til jobben på Wall Street en morgen
ga en søt fyr meg et flygeblad om en demonstrasjon
som skulle være en time etter.
Og det var ACT UPs første demonstrasjon.
- Hva vil vi ha? - En kur!
- Når vil vi ha den? - Nå!
ACT UPS FØRSTE PROTEST 24. MARS 1987
- Hva vil vi ha? - En kur!
- Når vil vi ha den? - Nå!
Jeg var i børshallen ved JP Morgan,
og meglerne og selgerne snakket om AIDS.
Og sjefsmegleren, mentoren min
bestemte seg for å stoppe samtalen.
Han sa: "Spør du meg, fortjener de alle å dø
siden de har tatt den bak."
Så jeg tenkte: "Jeg skal finne denne gruppen."
ACT UP, bry deg!
I morgen på rådhuset!
ACT UP, bry deg! I morgen på rådhuset!
Jeg dro på neste møte den mandagskvelden,
og sluttet aldri å dra.
Det ble snart livet mitt, kirken min,
framtiden min, frelseren min.
Å bruke tv og media var fra ACT UPs perspektiv
hele spillet.
Vi skulle gi tv et bilde de aldri hadde sett før.
Jeg er villig til å møte tre stykker hvis resten drar.
Aktivistene inntok med vilje
et demonstrerende aspekt med protestene,
og det var folk som kysset, par av samme kjønn som kysset.
De viste homofil og lesbisk identitet.
Det var første gang det ble tv-sendt.
Miljøet reiste seg
og var for første gang villig til å ta til gatene...
TAUSHET=DØD
...i stort antall uke etter uke.
ACT UP, BRY DEG! MARSJER MOT RÅDHUSET
Vi stilte oss lagelig for hogg.
Hele verden ser på.
Å gå foran tv-kameraene
og vise sinne og besluttsomhet
og at vi ikke godtok det lenger.
For USA var nok dette øyeblikket da bevegelsen kom ut.
Dette var nok første gang de så oss,
for det var på landsdekkende tv.
Crossfire: Mot alle odds.
Hva vil du si til en ungdom med homofile tendenser
- om du vil at han skal leve lenge? - Bruk kondom.
Og bruk glidemiddel som har...
- Dette er russisk rulett. - Det er ikke russisk rulett.
Det er russisk rulett å ikke gi folk informasjon...
...når naturen bestemmer at de skal gå ut og ha sex...
- Så sølibat er umulig? - Det går ikke.
Folk vil ikke gjøre det, og mange vil dø.
60 Minutes var noe av det største publikumet du kunne få,
og vi mente det var på tide at 60 Minutes
gjorde en story om ACT UP.
Du liker kanskje ikke ekstremitetene de går til, men de bryr seg ikke.
De er sinte, de dør, og det er ingen kur i sikte.
Jeg vil ikke gå stille inn i den gode natt.
AKTIVIST
Jeg vil kjempe til siste slutt.
Det gir meg en grunn til å leve.
Bekjemp AIDS! ACT UP!
Mens ACT UPs budskap spredte seg over USA,
fokuserte aktivistene på behovet for rimelig og tilgjengelig behandling
for folk med AIDS.
Gi aldri opp kampen! Medisinsk hjelp er en rettighet!
Myndighetene brukte ikke mye penger på AIDS-forskning
eller ressurser på folk med HIV.
Vi hadde fokusert mye av aktivismen på FDA,
og prøvd å få dem til å skynde på medisingodkjenningen.
Og omsider bestemte vi oss for å bringe det til dem.
AZT er ikke nok. Gi oss det andre!
75 000 MED AIDS KJEMP IMOT
Vi ber FDA gjøre det raskere.
AKTIVIST
Taushet er død.
Skyldig!
Og det smalt.
Vi var på alle nyhetene.
Hele verden ser på!
Det visuelle vi presenterte den dagen, endret dynamikken for alltid.
Ifølge gallup begynte det å gå ned straks,
et dramatisk mindre negativt syn enn det hadde vært
igjennom AIDS-krisen, av amerikaneres syn på homofile.
Og før tre år var gått etter demonstrasjonen,
ble AIDS-forskning, budsjettert gjennom NIH,
tredoblet under to republikanske presidenter.
Det er fjernsynets makt.
FDAs godkjenning av AZT i dag
er en av de raskeste godkjenninger noensinne,
og vil gjøre medisinen tilgjengelig for de 14 000 AIDS-ofrene
som kan få hjelp av det.
Innen 1990 ble det brukt en milliard dollar årlig til AIDS-forskning.
Tre år var alt det tok.
Og de skattepengene er grunnen til at jeg er her i dag,
og til at millioner av mennesker verden rundt fortsatt lever.
Tror du at du vil få se en kur?
AKTIVIST
Nei.
Venter du å dø av dette?
Å se pessimismen jeg pløyde gjennom i 1992...
...er veldig bittersøtt.
For jeg vet at det var realiteten for de fleste
som kjempet på den tiden.
Det var få av oss som klarte oss gjennom det.
Og det er mye skyldfølelse.
Vi ser mange spøkelser når vi ser filmmaterialet.
De fleste AIDS-historiene har vært om hvite homofile,
og veldig, veldig få om afroamerikanere.
Nesten alt homofilt på tv var hvitt.
SKAPER AV NOAH'S ARC
Særlig historier som handlet om AIDS-krisen
var fra et hvitt perspektiv.
Og AIDS-epidemien var ødeleggende for det svarte, homofile miljøet.
Jeg ville gå inn i det med Noah's Arc.
Jeg må innrømme noe.
Jeg har ligget med mange menn.
Jøss.
Så jeg kan være HIV-positiv,
og hvis du ikke vil gå ut med meg, skjønner jeg det.
Det er greit, Ricky.
- Er du sikker? - Nei.
Jeg er positiv.
Vi tok for oss mange temaer på Noah's Arc.
Vi tok for oss HIV og AIDS.
Men før det var det ikke før Jeffrey Wright i Angels in America
at jeg så en tredimensjonal homofil og farget person
i en serie om folk som lever med AIDS.
Uansett hva som skjer, har du meg.
Je t'aime.
Og greia med den rollen er at han er en veldig veltalene
og lidenskapelig farget mann
som ville forsvare seg.
Jeg vil ha en hvit sykepleier. En grunnlovsrettighet.
Finn åren, ellers saksøker jeg deg så grundig at de må ta tilbake tennene dine,
- din dumme svarting. - Pass deg.
Ikke snakk sånn til meg når jeg holder noe så spisst,
ellers kan jeg bomme og stikke den i hjertet ditt, om du har et.
I Pose mener jeg at man ikke kan snakke om New York City på 1980-tallet
og fokusere på transpersoner...
FORFATTER/REGISSØR
...uten å snakke om den tydelige, allestedsnærværende busemannen,
når de du er mest glad i og omgir deg med,
de som har gitt deg ressurser og omsorg,
faller om dag etter dag.
Vi må sitte gjennom det som er ubehagelig
og spørre oss selv om hvorfor det kjennes ubehagelig,
og så gå videre til neste sted med... befrielse.
Pose skyver grensen for folk som er farget og trans.
Hva står det? Ikke la meg vente.
Riv av plasteret.
Da Blanca dro på sykehuset for å få vite statusen sin...
Blanca, testen bekrefter at du har HIV.
...måtte verden se hennes perspektiv ved det og hvordan hun ville takle det...
SKUESPILLER
...for ingen andre hadde kastet lys over en transkvinne med HIV.
- Takk. - For hva?
Det må være vanskelig å måtte fortelle folk at de skal dø dag etter dag.
Programmene fikk i gang samtalen
på en måte vi ikke hadde hatt den ennå.
Det er så kraftfullt.
GLAAD startet i 1985, midt i AIDS-krisen.
Vi startet med å protestere mot media og dekningen av AIDS-krisen...
...for de stilte homofile menn i et dårlig lys,
og vi skjønte snart
at ikke bare måtte vi korrigere media og journalisme,
vi skjønte også at vi tapte så mye
i Hollywood og innen historiefortellingen.
Industriens taushet er i beste fall ironisk og i verste fall tragisk.
Det var ikke mange som var villige til å fortelle de historiene.
Og det var ikke mange skuespillere som ville spille LGBTQ-roller.
Så synligheten vår hadde et stort tilbakeslag.
Midt i AIDS-epidemien,
mens LGBTQ-karakterer forsvant fra TV...
AIDS-BERØVEDES GRUPPE
...begynte LGBTQ-publikum å søke representasjon
i de mest usannsynlige tv-programmer.
PANTERTANTER
Jeg lever for Pantertanter.
Kveldsritualet mitt er å slappe av med Pantertanter.
Jeg har sett hver episode 2-3 ganger.
Du store min!
PANTERTANTER
Hvorfor føler jeg behov for et bad?
Pantertanter er en ikonisk serie
om en familie som på en måte har skapt seg selv.
Og jeg tror mange homofile, særlig på min alder og eldre,
som ikke alltid er blitt omfavnet av familien sin,
vi kan knytte oss til de karakterene, som er en slags valgt familie.
Og de hadde selvsagt homofile temaer.
Vi trenger ikke å bry oss om hva verden synes om forholdet vårt.
Vi stiller opp for hverandre.
Jeg ville gjort hva som helst for Doug, og han ville gjort alt for meg.
I Pantertanter er alle urtypisk homofile.
Det er en genistrek, for man kunne ikke sluppet unna med...
SKUESPILLER/KOMIKER
...å ha menn der på den tiden,
men det er en måte å omgå det på, og omgå status quo
ved å gjøre det om de eldre damene.
Du har ikke helt skjønt konseptet ved homofili, har du vel?
Det må finnes homofile som dater kvinner.
Ja, de kalles lesbiske.
De minner meg litt om den bitende humoren
som drag queens iblant kan ha.
SKUESPILLER
Jeg tror homofile menn kan kjenne seg igjen i det,
de tørre blikkene Bea Arthur sendte.
Jeg kaller det Tennessee Williams-effekten
på den måten at homofile menn lenge måtte
ligge i munnen...
...til kvinnelige helter.
Alle Tennessee Williams' historier var om en homofil mann.
Og den erstatningen vi måtte gjøre i mange år,
er grunnen til at vi elsker divaer.
Jeg er så flau over å bli sett i denne gamle saken.
Vi kan kjenne oss igjen i de temaene
inni noe som Pantertanter, inni noe som Designing Women.
Jeg tror det er en viktig symbiose mellom kvinner og LGBTQ-miljøet,
særlig homofile menn.
De er blitt så marginalisert av samfunnet.
SKAPER AV DESIGNING WOMEN
Så det var lett å plassere de mannlige stemmene jeg elsket i kvinnene.
Endelig snakker de. De har sine egne navn.
Kvinner har ikke hatt nok makt
eller penger eller selvtillit til å starte stort,
men vi får jammen skylden for alt.
Og jeg skal si noe annet.
Straks LGBTQ-miljøet skjønte at vi var på deres side,
ble alle taler som ble laget i Designing Women,
uansett hva det handlet om, en liberal lekse
mot skinnhellighet og fordommer, og de følte slektskap med oss.
Dette er kvelden da lysene slokket i Georgia.
Julia Sugarbaker, alle de talene
kunne man ha plassert i munnen til en homoaktivist,
og det er derfor vi liker det så godt,
for du sier den dritten som må bli sagt.
Å se et program man elsker fordi man elsker det,
og plutselig tar de opp homosaker eller har en homofil karakter.
Jeg vil at dere skal lede det. Design det for meg.
Hvorfor vil du at vi skal designe begravelsen din?
Fordi jeg er dødssyk, og jeg liker smaken deres.
Jeg visste at jeg ville stille opp for LGBTQ-miljøet på tv
fordi jeg brenner for den saken.
Men det ble enda sterkere etter at moren min fikk AIDS.
Vi var på sykehuset, og mor var på sykehuset med...
Hun fikk det gjennom en blodoverføring under en hjerteoperasjon.
Det var 17 andre unge menn i etasjen,
og de var dødssyke av AIDS.
Jeg satt i det lille rommet der man ser på tv om kvelden,
og de døde alene på rommet sitt med bare et tv-program på.
Det var hjerteskjærende.
Moren min ble dårlig behandlet, trolig bedre enn de homofile mennene,
men likevel forferdelig.
Ingen visste hvordan man fikk det, så vi hadde hansker og masker,
og medisinene hennes ble sparket inn i rommet i en bøtte.
En dag hørte jeg en sykepleier si:
"Spør du meg, er det én god ting med sykdommen.
Den dreper de riktige folkene."
Og jeg tenkte: "Det skal jeg huske.
Og det skal komme på tv."
Jeg liker ikke å såre noen,
men hadde de ikke gjort det de gjorde,
ville de ikke fått det de får nå.
Spør du meg, er det én god ting med sykdommen.
Den dreper de rette folkene.
Jeg beklager, Imogene.
Jeg må be deg flytte bilen.
- Hvorfor det? - Fordi du skal dra.
Hva snakker du om?
Alle vi "de andre",
alle "de tilsidesdyttede",
vi må stå sammen og si: "Ikke faen."
Hvem tror du at du snakker til?
Om Gud ga kjønnssykdommer
til folk som straff for å synde,
ville du vært på klinikken stadig vekk.
Jeg sa til mor: "Jeg skrev den for deg."
Og det var rettferdighet for henne,
og jeg følte litt rettferdighet for de 17 unge mennene som døde
mens jeg var i samme etasje som dem.
AIDS er skremmende.
Man venner seg aldri til det.
Folk er redde.
Det fins ingen kur, Angela.
Sent på 80-tallet, mens antall AIDS-dødsfall økte dramatisk,
begynte såpeoperaer å ta opp epidemien.
Vi vet at du ikke kan bli smittet av et håndkle,
av et kyss på kinnet eller en klem eller å holde hender.
Jesse...
Jeg lover at det ordner seg.
Såpeoperaer hadde et ekstra følelsesmessig element.
SKUESPILLER
De var som en livline for folk.
Såpeoperaer var din venn om dagen.
SKUESPILLER/KOMIKER
De var store. De var populære.
Folk snakket om såpeopera-karakterer som om de kjente dem,
og med sterke følelser.
TV-VERT
Noen såpeopera-øyeblikk jeg husker?
Hvor god tid har du?
Jeg vokste opp med All My Children.
Alle sier at dette var den første homofile karakteren i såpeoperaer.
Men jeg husker den lesbiske elskeren Donna Pescow.
Jeg vil ikke at du skal treffe henne eller noen andre.
Jeg elsker deg.
Jeg vil være kjæresten din.
Ettersom såpeoperaer innrettet seg fra 1980-tallet til 1990-tallet...
Vi drev med ridning sammen.
Han trengte noen å snakke med, å være sammen med.
Det gjorde jeg også.
...dukket LGBTQ-karakterer opp stadig oftere.
Kanskje du ikke vil ha meg her, Mrs. Clayton, men det vil Charles.
Over mitt lik.
Og i 1992
fokuserte One Life to Live på den homofile tenåringen Billy,
og rettet søkelyset på LGBTQ-ungdommer,
noe som knapt var blitt sett på tv.
Da jeg var produsent på CBS This Morning,
spilte Ryan Phillippe en homofil karakter i One Life to Live.
Og jeg tenkte: "Dette er så banebrytende!
Dette er et veldig viktig tema, vi må dekke det."
Jeg husker at jeg intervjuet Ryan Phillippe, som var så ung.
Min mors favoritt-program var One Life to Live.
Så min første ordentlige skuespillerjobb var i min mors favoritt-såpeopera.
Jeg gikk siste år på high school i Delaware på den tiden.
Litt naiv, kjente ingen som var åpent homofil.
Men karakteren var en homofil tenåring.
Dette var lenge før Ellen og Will & Grace
og alle de andre tingene, så det kjentes som en viktig avgjørelse
på det punktet i livet.
Det er et tema som tas opp i stuen din
hver dag klokken 14.
Her er det som skjer nå i den fiktive byen Llanview
i ABCs dramaserie One Life to Live.
Den sentrale aktøren er denne 17-åringen, Ryan Phillippe,
som nettopp har fullført Newcastle Baptist Academy
i hjembyen Newcastle i Delaware.
Jeg var veldig ung, men jeg husker at folk snakket om det
og at jeg var på nyhetene.
Jeg er 17 år, nettopp ferdig på high school.
Jeg bryr meg om hva venner, familien og kirken mener.
Og jeg kan si at det krevde mye bønn.
Netter da jeg satt og tenkte. Jeg snakket med mor og far.
På den tiden gikk jeg på en kristen skole,
og reaksjonen da jeg tok jobben var ganske... alvorlig,
i den forstand at de ikke likte at jeg hadde tatt denne jobben.
Tror du det var lett?
Tror du jeg går rundt og forteller alle:
"Hva vil du ha på pizzaen? Forresten, jeg er homofil."
Det viktige med Ryan Phillippe i One Life to Live,
var, ja, han spilte en homofil tenåring
og det var viktig for tenåringer å se det,
men la oss huske hvem seerne er, hjemmeværende mødre,
som for første gang, for mange av dem,
så en homofil tenåring på tv.
Da vi begynte å få fan-brev, skjønte jeg
at jeg gjorde noe viktig.
All frykt eller reservasjon forsvant.
"Kjære Ryan, akkurat som du spiller i One Life to Live, spiller jeg også.
Jeg spiller en heterofil, normal 21-åring.
Det er blitt en rutine å spille den perfekte sønnen og broren.
Du er den første, og kanskje den siste, jeg forteller at jeg er homofil.
Jeg tror aldri jeg vil klare å fortelle noen sannheten.
Hadde ikke din framstilling av en homofil tenåring berørt meg så mye,
ville jeg neppe fortalt deg det.
Jeg føler det sånn på grunn av det familien sier om homofile.
Jeg vet at dette bare er jobben din,
og jeg beklager at jeg kaster problemene mine på deg sånn,
men det kjennes godt å fortelle det til noen.
Takk for at du tok deg tid."
De brevene... Det var da jeg skjønte
at jeg faktisk gjorde noe betydningsfullt,
at selv om det er i en såpeopera, selv om jeg er 17 år,
selv om jeg hadde reservasjoner i starten, har dette betydning.
Mens såpeopera-karakterer fanget dagtids-seere,
fikk et annen dagtid-format, talkshowet,
det virkelige liv inn i seernes tv-apparater.
Jeg husker at jeg så Donahue...
SKUESPILLER
...og en av gjestene var homofil.
Og det var temaet.
"Kan du fatte at vi snakker med en homofil person?"
Dick kom ut til meg i 1980, før jeg var ute.
Det har vært vanskelig med foreldrene mine, og...
Hva følte du da du fikk vite at broren din var homofil?
Det har vært en utrolig greie mellom oss.
Det har bragt oss nærmere.
Men hva følte du da han fortalte det?
Jeg ble forbløffet.
Jeg var hjemme alene da det ble sendt,
og da familien kom inn, skiftet jeg kanal.
AKTIVIST
Phil Donahue var det mest sette programmet
helt til Oprah Winfrey kom.
Han var ettermiddags-programmet alle så.
Phil inviterte noen og tilbrakte en time med dem
og snakket om alt i livet deres, og tok imot spørsmål fra publikum.
På vei hit i dag pratet vi om
hva programmet ditt ville være om.
Og vi ba om at det ikke ville være en gjeng med homofile og lesbiske.
- En gjeng... - Det ba vi om.
Så Gud besvarte ikke bønnene.
- Nei. - Hva?
- Dette er interessant. - Du liker programmet?
Jeg synes det er interessant.
Phil Donahue introduserte "forbudte" og tabu temaer
til amerikanske kvinner uten å være nedlatende.
Og å klare å nå det publikumet som er USAs kjerne,
var viktig i det formatet og den plattformen.
Jeg kan ikke være, og jeg vil ikke akseptere at noen setter meg i skapet.
Det kan du ikke gjøre mot meg.
Når man er på et talkshow,
vil du oppleve at noen fra publikum gir deg et spark,
og du vil høre hatet og uvitenheten.
Og du kan respondere der og da.
Alle jeg kjenner som har hatt det, er homofile eller junkier.
Hvorfor er 95 % av folk i Afrika med AIDS heterofile?
Er heterofili ondskap?
Kanskje i Afrika, men sånn er det ikke i USA.
Donahue ville ta opp temaer og dekke dem fullstendig,
ikke bare det personlige, men temaet.
Hvis vi ikke kan snakke med denne damen, har vi ikke kommet noe sted.
Og vi bør ikke bli overrasket over at fordommer ikke forsvinner
bare på grunn av ett Donahue-program, uansett hvor viktig plattformen min er.
Når det gjelder talkshow-dekning av HIV/AIDS,
var Donahue først ute.
Her er en lederskikkelse i vår tid, Dr. Ruth Westheimer.
Jeg var med i Phil Donahues program
i den kjolen laget av Jean-Paul Gaultier for å samle inn penger.
Jeg gjorde ikke sånt til vanlig.
Men jeg gjorde det fordi det var viktig
å vekke oppmerksomhet rundt den grusomme sykdommen AIDS.
Vi må si at vi trenger penger, ikke bare til en kur,
men også til pleie av de stakkars menneskene
som har sykdommen.
Dr. Ruth var perfekt til å snakke om sex
fordi hun var avvæpnende.
Du har nettopp avsluttet et forhold som var nydelig.
Det var seriøst for meg. Jeg var veldig forelsket i ham.
Du snakker om det som om det fortsatt gjør vondt.
Hun var så åpen for å svare på spørsmål om all slags seksualitet,
og jeg tror det gjorde det veldig trygt.
Jeg tror du må komme deg ut.
Du er en kjekk mann. Ikke mist motet så lett.
Talkshow på dagtid ble sett
av husmødre i forstedene.
De ble sett av folk som ikke hadde kontakt med homofile.
Så disse talkshowene var viktige
for å endre holdningen mot homofili.
Jeg vokste opp med en enslig, arbeidende mor,
så tv var litt en surrogat-barnevakt.
Da jeg var yngre, var det mange talkshow,
så jeg føler at min første kjennskap
til trans- og LGBTQ-representasjon i stor grad kom gjennom de programmene.
SKUESPILLER
Transbildene jeg så da jeg vokste opp,
før min egen overgang,
var på Geraldo eller Jerry Springer.
Jerry!
Jeg ble født til å bli mann.
STOR TRANS-OVERRASKELSE
De fleste programmene med transfolk
var av typen "Gjett hvem som er den ekte jenta",
og de hadde med en masse transkvinner
og et par ciskjønnete.
Trodde du at du ville sitte på nasjonal tv
for å skille mellom en mann og en kvinne og si: "Jeg er usikker"?
Maury Povich trakk noen fram...
AKTIVIST
...og spurte: "Hvilken av disse jentene er en mann?" På tv,
så folk kunne le og fnise og peke...
Så uforskammet.
For enkelte talkshow-verter
var seertall veldig viktig.
Og det var skadelig for miljøet.
- Hva heter du? - Robbie.
Robbie, du er en staselig, ung dame.
Ja.
Du er en ung dame? Jeg vet ikke.
Det var ikke noe mer. Det var ikke "homofile som..."
Det var "Disse er homofile, og de skal snakke om det".
SKAPER AV THE FOSTERS
Det var vanligvis en klubb-ungdom. "Hei, jeg er homse."
Alle som var alternative på den måten...
MUSIKER
...ble framstilt som en freak eller en vits.
Men det at man kunne ha de skeive ungdommene på tv
klokken 15 på Geraldo...
Jeg tror klubb-ungdommer og klubb-liv og homofilt liv
ble et sirkus man kunne være med på.
- Si kjærlighet, alle sammen! - Kjærlighet!
- Si kjærlighet! - Kjærlighet!
Alle hjemme, ta på tv-en,
for dette er det viktigste programmet dere får se.
På mange av talkshowene da var vi vitsen...
SKUESPILLER/KOMIKER
...helt til med Jenny Jones.
Da så de hvor forferdelig og galt og tragisk det kunne være.
Den 6. mars 1995, foran publikum
avslørte Scott Amedure sin forelskelse
i den intetanende, heterofile naboen Jonathan Schmitz.
La oss få Jon ut for å se hvem som er forelsket i ham.
Her er Jon.
Folk lo. De syntes det var festlig.
Visste du at han likte deg så godt?
Nei, det gjorde jeg ikke.
Men etter at gjestene hadde gått hjem, endte han med å drepe fyren.
Tre dager etter opptaket ble Amedure skutt og drept av Schmitz,
som tilsto for politiet at drapet
var resultat av forlegenheten etter å ha vært med i programmet.
Han drepte den homofile
på grunn av forlegenhet, tror jeg.
Hemmelig forelskelse-episoden ble ikke sendt mer.
Jonathan Schmitz ble funnet skyldig i forsettlig drap
og dømt til 25 til 50 år i fengsel.
Han ble løslatt i august 2017.
Det var mangel på ansvarlighet
i samtalen, på måten de sakene ble taklet,
for alt handlet om seertall,
og det handlet lite om
å informere folks liv.
Jeg tok et bevisst valg om ikke å skade noen.
Og jeg gjorde det ved å skade i starten.
Jeg fulgte det de andre gjorde,
og laget det vi kalte konfronterende tv.
Du er sint fordi de kaller deg ting foran barna?
De ber barna mine om ikke å være glad i meg fordi jeg er homofil.
Det som betyr noe, er hva som er sant...
I starten var jeg bare glad for å ha et program.
Men fra 1988-1989 ville jeg før hvert program
be produsentene fortelle meg deres intensjon med programmet.
Jeg vil ikke gjøre noe som jeg ikke har til hensikt å gjøre,
for jeg tok en avgjørelse om å bruke programmet til noe godt.
Og jeg begynte å endre hva jeg tenkte
om hvordan tv skulle brukes.
Jeg har mange homofile venner, så nå skjønner jeg.
Men det var lenge noe jeg var uvitende om,
og jeg vet at det er mange som ser på,
for 20 millioner ser programmet, som er som jeg var,
som ikke forstår hva dere mener når dere sier "Vi er forelsket".
Alle lærte språket.
Alle lærte hvordan man snakker om det.
Så når Oprah tok opp saker,
var det med omsorg, forståelse og kjærlighet.
Uansett hva dine personlige følelser om homofili er,
om du mener det er riktig eller galt,
ber vi om at du lytter til de som er i studio i dag.
Jeg heter Juanita, og jeg vil fortelle familie og venner at jeg er homofil.
Jeg håper ikke det sårer dem eller at de blir skuffet over meg,
for jeg er den samme som jeg alltid har vært.
Det var så mange som følte seg trygge nok
til å komme ut på Oprah Show,
og de hadde ikke fortalt det til foreldrene.
Vi begynte å be folk undertegne på
at de skulle fortelle det til moren sin før programmet ble sendt,
for de burde ikke få høre det på tv.
Er det lettere å fortelle på tv enn å sette seg sammen med dem?
Ja. Nå trenger jeg ikke å se dem, og jeg får høre det senere.
Oprah hadde så mange episoder der det var noe som var...
SKAPERE AV BROAD CITY
...ufattelig å ha på tv på den tiden.
Publikum aksepterte det ikke.
Homofili er galt.
Og hvis du sier at du støtter det,
er det dobbeltmoralsk.
Den guden jeg tjener, bryr seg ikke om du er høy, kort eller homofil.
Jeg tenkte: "Foreldrene mine kommer til...
Det vil gjøre det lettere for dem å akseptere meg,
for de vil se at Oprah sier det er greit."
Og hvis Oprah sier det er greit, kjører vi på.
Det var et ikonisk Oprah-øyeblikk
da nyhetene ikke ga oss all informasjonen,
og presidenten aldri nevnte ordet "AIDS",
og vi vendte oss mot talkshow-verter.
Jeg husker at Oprah dro til en liten by i West Virginia.
AIDS traff denne småbyen en dag i juli,
da en Williamson-mann man mistenkte hadde AIDS,
tok en svømmetur i det offentlige bassenget.
Til min overraskelse
var folk i West Virginia villige til å ha et folkemøte om det.
Hvorfor trodde du at du ville bli tatt imot her om du hadde AIDS?
Fordi jeg mente jeg var dødssyk og at de kunne ignorere
at jeg var homofil og se at jeg trengte medfølelse
og å være i hjembyen min.
PERSON MED AIDS
Det som var vanskelig å se på,
var raseriet som ble rettet mot denne mannen
som allerede levde i frykt.
Jeg avskyr sykdommen hans, og jeg avskyr ham.
Dette er naturens sykdom.
Naturen vil ta seg av noe som er galt og utslette det.
Og hvis de alle ble plassert sammen uten kvinner,
ville de blitt utryddet fra jordens overflate fort som svint.
AIDS ville drept dem uansett.
Giften i det rommet,
bare tanken på det gir meg tårer i øynene.
Det var så mange som ikke forsto hvordan de skulle forholde seg til en med AIDS.
Det er ikke bare frykten for AIDS.
Mange frykter homofile.
Eller de forakter homofili.
Det at Oprah Winfrey hadde sånn medfølelse med ham
og brukte sin plattform til å undervise hele landet
gjennom denne ene historien,
det ga meg håp.
Jeg forsto fellesnevneren i menneskelig erfaring.
Ulike ting gjør oss glade, ulike ting gjør oss triste,
men når du er trist, er følelsen lik for alle andre
over hele verden.
Og det var min rolle å få de millionene som så på
til å forstå det.
Så jeg brukte det som et bevisst redskap
for å hjelpe folk til å se annerledes på seg selv
gjennom andres liv.
Jeg husker at jeg så An American Family på high school,
PBS-serien om Loud-familien.
Jeg ble bergtatt av ideen...
SKAPER AV THE REAL WORLD
...om å ta det virkelige liv og gjøre det til en tv-serie,
noe som førte meg til The Real World.
- Finn ut hva som skjer... - Når folk slutter å være høflige.
Og begynner å bli ekte.
The Real World: San Francisco.
Vi ble hyret av MTV for å skape en dramaserie med manus
om unge som startet livet i New York.
Og MTV sa: "Dette blir for dyrt."
Så vi sa: "Hva med en serie uten manus om unge folk?"
Hva om vi tok seks unge i ulike livssituasjoner
og plasserte dem sammen i et hus?
Herregud!
Hva?
Den var mangfoldig rasemessig og sosioøkonomisk.
Dette er helt vilt.
Det var mange konflikter.
- Det er gøy. - Jeg sier bare...
Og konflikten resulterte i vekst,
og den veksten var hovedlinjen vår.
Lauren Corrao, MTV-sjefen vi presenterte den for,
så på oss og sa: "Det var akkurat sånn jeg hadde det
da jeg flyttet til New York."
Og de kjøpte den før lunsjtid.
Jeg var bare en av de unge som så på
og tenkte: "Det er ganske kult."
Vi så mye på MTV, døgnet rundt på den tiden.
Unge så så mye på den kanalen.
Fra de kom hjem fra skolen, sto MTV på.
Den satte agenda. Den fikk folk til å stemme.
Den belyste viktige temaer for unge.
Om du hadde gjort det på nytt, ville du inhalert?
Ja, om jeg kunne.
Første sesong av The Real World var en stor suksess.
Jeg vil ha min MTV.
MTV hadde ikke hatt programmer folk satte av tid til før.
Folk satte av tid til å se The Real World.
SKAPER AV WHEN WE RISE
Så du tenkte: "Det er vel sånn det er.
Det er sånn verden ser ut for folk med mer erfaring enn meg."
Og Bunim-Murray bestemte seg for å hente inn en åpent homofil.
Og ikke bare én gang.
Jeg er lesbisk.
I tredje sesong hentet de inn Pedro Zamora.
- Jeg heter Pedro. - Vi fant seks andre rolleinnehavere,
og MTV sa: "Vi mener det er viktig
at romkameratene vet at noen der vil være HIV-positiv.
Da vi flyttet inn i huset, visste vi alle
at en av oss var HIV-positiv.
Vi visste bare ikke hvem det var.
I teorien tenker man: "Jeg vet ikke hvordan det blir
å bo sammen med en med AIDS." Det virker skremmende.
Men når du treffer denne filmstjerne-vakre unge mannen
som er vennlig og morsom og avvæpnende,
så møter du personen.
- Pedro Zamora... - Pedro.
- Pedro Zamora.
- Pedro. - Pedro.
Alle på min alder så The Real World, og det betydde at de så Pedro.
Vi forelsket oss i ham. Hvordan kunne man unngå det?
Virkeligheten min i dag er at jeg er en som lever med AIDS.
Jeg er ikke dødssyk. Jeg lever med det.
Jeg husker at det var litt variasjon blant romkameratene
med hensyn til hvor bekvemme de var med å leve med Pedro.
Jeg var ubekvem. Det er han som har sykdommen.
Han burde berolige meg.
Det er egoistisk, men sånn føler jeg det.
Heldigvis for oss var Pedro en AIDS-pedagog.
Så forsiktig og ganske strategisk
belyste han et par ting.
Jeg lever neppe til jeg er 30.
Jeg kommer trolig til å dø før jeg fyller 30.
Men det er selvsagt statistisk sett.
Og jeg må stadig minne meg selv på at jeg ikke er en statistikk.
Folk glemmer iblant at Pedro bare var 22 år,
og selv om han var så moden og avbalansert,
var han fortsatt en ungdom.
Han var fortsatt...
Han var en 22 år gammel gutt fra Miami som dro hjemmefra for første gang
og ville at folk skulle vite hvem han var.
Han er i kjærlighetens by,
der man kan møte en annen fyr, og dere kan gå på date.
Er det mulig at du vil flytte hit?
Kanskje.
Menn kan holde hverandre i hånden uten å bekymre seg
for at noen kommer etter deg med et balltre.
Men alle ble overrasket over at han datet og forelsket seg.
Vi er glade for å ha dere her for å feire forholdet
mellom to fantastiske mennesker.
Han gjør livet enkelt for meg,
og det er lettere å møte min egen frykt
og å møte uvissheten i livet mitt
fordi jeg vet at han er der.
Jeg elsker deg.
Dette er i 1994,
og ingen på tv snakket om likekjønnet ekteskap
på noen måte.
Det store på tv på den tiden
var at det skulle være et homofilt kyss på Melrose Place.
God natt.
Men de klippet det bort i siste øyeblikk.
Og vi følte at det skulle være denne store greia
med et homofilt kyss.
Herregud.
Men vi har et likekjønnet ekteskap i programmet vårt.
Da vi flyttet ut fra huset, hadde vi en avslutningsfest.
De viste første episode under festen,
og vi hadde ikke sett den før.
Jeg husker at jeg gråt og gråt da jeg så første episode,
og det var en lettelse
at Pedro fremsto så bra,
og at historien ville være rettferdig mot ham.
Jeg vet ikke om noen andre skjønte hvorfor jeg gråt
da jeg så første episode.
Men det rørte meg da
at det ville bli det viktige ved sesongen vår.
Serien var bare halvveis da Pedro ble innlagt.
Vi hadde en surrealistisk opplevelse der...
Det skulle være morsomt.
Vi skulle nyte det dumme ved å være berømt,
og at folk ville møte Pedro.
Da han ble syk,
slo det hele om.
Jeg har noen lesjoner eller noe sånt
i hjernen. Det er skremmende for meg.
Det er veldig skummelt.
Jeg...
Jeg mener...
Kommunikatoren Pedro kunne ikke snakke.
Det første han mistet, var taleevnen.
Det var ikke sånn at han ikke forsto hva som skjedde.
Han kunne bare ikke sette ord på det mer.
Det var kvelden den 10. november.
Og... Pedro er veldig syk.
Så vi var hos ham den natten.
Bare var til stede og hørte at han pustet.
Det ble morgen, og sykepleierne kom inn
for å skifte på sengen, som hver morgen.
Og de trakk ned lakenet, og han døde.
TIL MINNE OM PEDRO ZAMORA
Pedro gikk bort dagen etter at siste episode ble sendt.
I løpet av de siste årene ble Pedro et familiemedlem for oss alle.
Ingen i USA kan si
at de aldri har kjent noen som levde med AIDS.
Utfordringen vår er å gjøre noe med det
og fortsette Pedros kamp.
Det er 24 år senere,
og han har vært død lenger enn han levde.
Han døde da han var 22, og det er 24 år siden.
Jeg gleder meg over at det har gått 24 år,
men han blir fortsatt husket.
Jeg tror Pedro oppnådde noe unikt.
Han fikk sende ut en ekte historie til stuene
til millioner av mennesker i USA.
Og det på en tid da det ikke fantes noe lignende.
Jeg er forutinntatt, men jeg vil si at det var høydepunktet ved reality-tv.
Jeg mener at det er det beste som har skjedd på reality-tv.
Jeg tror ikke at et eneste program
fra da av ikke et øyeblikk vurderte,
særlig de som var beregnet på unge,
"Kan vi kalle oss autentiske uten å ha med en LGBT-karakter?"
For plutselig vet vi alle at vi kjenner en eller to.
Og The Real World fortalte at det ikke er ekte uten en.
Før det fantes en ekte verden på tv,
skapte forfatteren Armistead Maupin
en banebrytende aviskolonne
som het Tales of the City,
inspirert av Maupins eget liv som homofil mann i San Francisco.
Det var flere forsøk på å gjøre Tales of the City til film...
FORFATTER
...men de inneholdt aldri den historien jeg ville få fram.
Så da jeg skjønte at jeg hadde landet i tv,
var det veldig spennende, for det er vårt viktigste medium.
Vi setter oss ned og slår den på,
og lar den fortelle oss noe om livet vårt.
I motsetning til familier man vanligvis så på tv da,
viste Tales of the City en spesiell familie
og hadde med LGBTQ-personer som fullt utviklede karakterer.
Tales of the City fortalte om San Francisco
og miljøet vårt på en måte som var så vakker
og kjærlig og sann.
Den var om en familie med ulik opprinnelse,
men en familie likevel.
Jeg tror jeg drar hjem til Cleveland.
- Det er ikke døden nær, det er døden. - Det er best.
Kom hit. Det er på tide med en jenteprat.
Jeg holdt en tale ved Warner Brothers,
og de sa: "De homofile karakterene kan ikke være med.
Det kan være en nabo."
Det var modellen, den morsomme naboen nede i gangen.
"Det kan ikke handle om livet deres.
Vi kan ikke gå til sengs med dem."
Og jeg sa, kanskje litt viktig:
"Å ta de homofile ut av Maupin
er som å ta de fattige ut av Dickens."
Jeg ville ikke gjøre det igjen.
Det jeg hadde skapt, var en historie som nå har gått i 45 år,
og jeg kunne ikke avspore den fordi en idiot på et kontor i Burbank
ville få ut de skeive.
Om kvelden den 10. januar 1994
hadde Tales of the City premiere på PBS.
Dens framstilling av LGBTQ-livet var hittil ukjent på fjernsyn.
Jeg var hjemme i huset mitt på Parnassus Heights.
Jeg hadde røkt en joint den ettermiddagen,
og jeg hadde duppet av inn i en deilig drøm med tv-en på.
Og plutselig kom Entertainment Tonight på.
Nakenscener, sexy romanse, banning, homofile kjærester og narkotika.
Vi snakker vel om voksenfilmer? Nei.
Det er en miniserie i Mr. Rogers' nabolag på PBS.
"Det skjer her i Mr. Rogers' nabolag på PBS."
Det første jeg tenkte var: "Halleluja, dette er fantastisk omtale."
Ved å gjøre det skandaløst fikk de alle til å slå på en PBS-serie.
Det hadde ikke vært homofil kyssing på nettverkdistribuert tv,
og vi var på PBS, så vi var på et nettverk.
Vi brøt kysse-barrieren i Tales of the City
da karakterene Jon og Michael kysset etter en date i en bil.
Det førte til en bombetrussel i Chattanooga i Tennessee
sendekvelden.
The American Family Association var rasende,
og pastor Donald Wildmon,
hvis sønn nå driver The American Family Association, sa...
Spørsmålet er om skattepenger, skattebetalere,
skal måtte betale for at en homofil
har "annalt" samleie med en annen homofil
og ha det med i en film.
"Annalt" samleie. Stakkars mann.
"Og sende det på tv, der barna våre kan se det."
For det første, det gjorde vi ikke.
Da The American Family Association organiserte seg mot Tales of the City
og sendte en videofilm til alle kongressmedlemmene
med det de anså som de styggeste delene,
laget de en frekk film.
Se på alle disse nakne menneskene, se på mennene som kysser.
Se på transpersonene på tv, sånne ting.
Og de sendte den til alle kongressmedlemmene,
som så den privat på kontoret sitt.
Og sikkert hadde mye moro av den.
Og PBS ble redde.
De hadde sin største hit i historien siden Herskap og tjenere.
Det var en stor hit.
FRISINNEDE SAN FRANCISCO PÅ 70-TALLET
De hadde tidligere sagt
at de gledet seg til å lage More Tales of the City.
Så vi holdt på med planene om å lage en ny miniserie,
og plutselig droppet de dem.
De kom med alle dumme unnskyldninger
bortsett fra sannheten,
at de fryktet The American Family Association.
PBS STOPPER MINISERIE-OPPFØLGER
Mens den religiøse høyresiden kjempet for å holde LGBTQ-historier borte fra tv,
utviklet forfatteren Winnie Holzman et high school-drama
som ville inspirere LGBTQ-ungdommer i generasjoner.
Starten av My So-Called Life handlet om...
SKAPER AV MY SO-CALLED LIFE
...å lage en serie fra en tenåringsjentes syn.
Jeg er forelsket.
Han heter Jordan Catalano.
Han måtte gå om igjen, to ganger.
Han lukker alltid øynene...
...som om det gjør vondt å se på ting.
Jeg kom på en idé
om at hun ville forandre livet helt
og begynne å henge sammen med en ny gjeng.
Og det var naturlig for meg at den nye gjengen
hadde en homofil venn.
Er du Angelas mor?
Ja, det er jeg.
- Jeg liker huset. - Takk.
Hvem er du?
Men jeg tenkte ikke på det med ordet "homofil",
om jeg skal være ærlig,
for jeg likte å tenke på det som en med seksuell tvetydighet.
Jeg synes Rickie er litt forvirrende.
Kanskje han er bi. Hvem bryr seg?
- Fetteren kan likevel kjøre. - Han er hva?
Hører du ordene hun slenger ut?
- "Bi"? - Det betyr bifil.
Jeg snakket med rollebesetteren
og sa: "Jeg tror ikke det blir sånn
at vi bare kan ringe noen agenter."
Vi må være kreative for å finne personen.
La oss innse det. Industrien utviklet ikke
unge, homofile latinamerikanere.
Men agenten min sa: "Jeg vil at du skal lese dette.
MARKERER SEG MOTEMESSIG
Det er rollen som Rickie.
Og jeg tror han er en som du ville forstått."
Jeg forsto ham til det punktet der jeg følte
at noen hadde fulgt etter meg på skolen.
HALVT LATINAMERIKANER, HALVT SVART
Så jeg dro på audition.
FULLSTENDIG ANDROGYN
Jeg husker at jeg gikk inn på venterommet,
og jeg var den eneste jeg syntes var kledd som ham,
for alle hadde kakibukser og pologensere.
Jeg tenkte: "Den gutten ville ikke blitt sett død i pologenser."
Jeg hadde en Cross Colours-skjorte som var stripete.
Og jeg hadde hårsprayet håret til å bli så høyt som mulig,
og jeg hadde eyeliner.
Jeg gikk inn og møtte Mary Goldberg, castingsjefen,
og vi gjorde scenen.
Og jeg begynte å gå ut døren,
og før jeg gikk ut, snudde jeg meg og sa:
"Jeg vet ikke om jeg møter deg igjen,
men si til den som skrev dette, at det betyr mye for meg.
At det ville utgjort en forskjell
om jeg hadde sett dette da jeg var 15."
Og hun snudde seg og sa: "Ikke vær redd.
Du vil kunne fortelle henne det selv."
Wilson var, ved en tilfeldighet eller et skjebnetreff
utrolig lik det jeg hadde hatt i hodet.
Å se My So-Called Life...
SKUESPILLER
...var fengslende og forfriskende,
for det var unge på high school
som uttrykte hva de tenkte og følte.
- Du vil ha sex med ham. - Hvem?
"Hvem?"
Rickie, gi oss det mannlige perspektivet.
Karakteren Rickie Vasquez talte til meg.
Han var latinamerikaner og følte seg utenfor.
Dette var noen som ikke engang hadde innrømmet for seg selv
at de var homofile.
Og han begynner å føle at han trenger å bestemme hvem han er.
Jeg tenkte på å be henne på ballet.
Hvorfor det?
Jeg vet at du synes ballet er dumt.
Hvorfor ikke spørre ham?
Hold kjeft!
Jeg elsker den serien. Det er utrolig at den bare gikk i én sesong.
- Jeg kan ikke tro det. - Den var så realistisk.
En brun, homofil gutt på tv.
Det er sprøtt å tenke på det i 1994.
Jeg tror vi ville passet sammen.
Ok, men er ikke du homofil?
Jeg liker ikke...
Winnie ville vise Rickies reise for å elske seg selv.
Ja, jeg er homofil.
Og så besetningen i My So-Called Life.
Agentene mine da mente det var smart
å ikke si stort om min personlige historie.
Men jeg lot dem vite ganske snart at det ikke ville bli sånn.
Jeg har vært en 15 år gammel homofil i skapet.
Og at det er i serien, er utrolig, synes jeg.
En skeiv person som spilte skeiv var mer enn banebrytende.
Jeg tror at Wilson satte et ansikt
på alle skeive som har vært ungdom...
FORFATTER/SKUESPILLER
...og som har villet passe inn,
og har kjempet med tanken på at livet deres ville bli annerledes.
På den tiden var det ingen som representerte
unge skeive eller transpersoner på tv.
Han var den første og eneste.
Å få hele hans kompliserte eksistens
som en farget og uten kjønnstilhørighet,
var nært nok for meg.
Han hadde krøller. Han hadde nok melanin i huden.
Og jeg tror du griper fatt i alt du kan som ung
når det er så få bilder.
Tapperheten i å eie seg selv
både foran fortellingen og bak fortellingen,
er noe som forandrer verden.
Wilson Cruz ble den første åpent homofile
som spilte hovedrollen i en serie på tv.
Jeg trodde det ville være kraftigere
om unge forsto at den som spilte rollen
sto bak historien.
Men da vi laget pilot-episoden i 1993, ville ikke ABC ha den.
Så det gikk et helt år da vi sto på vent.
Jeg lovet at om serien ble kjøpt,
ville jeg komme ut overfor foreldrene mine.
VI ER TILBAKE
Vi ble kjøpt, og jeg fortalte det til moren min først.
Det gikk bra.
Jeg fortalte det til faren min, og han kastet meg ut av huset.
Det gikk omtrent tre måneder
før vi begynte å produsere serien.
Og med bilen og noen venners sofaer,
klarte jeg meg i tre måneder.
Da jeg fortalte Winnie historien min,
bestemte hun at det skulle skje med Rickie også
i My So-Called Life.
Jeg begynte å føle ansvar
for å uttrykke det jeg forsto
var enkelte unge homofiles erfaringer i livet.
Selvsagt ikke alle, men dessverre altfor mange.
Jeg fortalte faren min det i julen 1993, og vi sluttet å snakke med hverandre.
Og i desember 1994
ble episoden der Rickie ble kastet ut sendt.
Det gikk ti-femten minutter,
og telefonen min ringer.
Og det er faren min.
Og...
Han sier: "Det er på tide at vi tar en prat."
Det går ikke en dag uten at jeg får en melding fra noen
som sier at livet deres forandret seg på grunn av Rickie.
Og jeg lurer noen ganger på
hvor mange fedre som snudde seg til sønnene og døtrene og sa:
"Jeg tror vi må ta en prat."
Det er fjernsynets makt.
Tekst: Evy Hvidsten